Довідався я з цього листа, що дон Педро
Арагонський прибуде сьогодні ввечері до Мессіни.
Він уже недалеко: було миль зо три відсіль, як я залишив його.
А скільки дворян утратили ви в цім бою?
Загалом небагато, а з вельможних — нікого.
Перемога — подвійна перемога,
коли переможець приводить додому військо без втрат.
У листі написано, що дон Педро вельми вшанував
молодого флорентійця на ім’я Клавдіо.
Який цілком на те заслужив,
і дон Педро, згадавши про нього, лише віддав йому належну честь.
Цей Клавдіо перевершив усе, чого можна було сподіватись від його молодих літ:
в образі ягняти бився як лев.
Грр!
Скажіть, будьте ласкаві, синьйор Шпага уже повернувся з війни чи ні?
Я нікого не знаю з таким ім’ям.
Моя кузина має на думці синьйора Бенедикта з Падуї.
О, він повернувся;
такий же веселий жартун, як і був.
Скажіть, будьте ласкаві, чи багатьох людей убив він і з’їв за цю війну?
Тобто чи багатьох він убив?
Бо всіх, кого він уб’є, я пообіцяла з’їсти сама.
Далебі, небого, ти надто гостро нападаєшся на синьйора Бенедикта;
він ще побореться з тобою, в цьому я не сумніваюсь.
Він дуже відзначився у цій війні, синьйоро.
Мабуть, у вас запліснявіли харчі, а він допоміг вам їх доїсти.
О, він найхоробріший ненажера!
Шлунок у нього чудовий!
Він і воїн добрий, синьйоро.
3 синьйорою він воїн добрий;
а який він з кавалером?
3 кавалером він — кавалер, з воїном — воїн;
він повен найрізноманітніших чеснот, гідних глибокої поваги.
Ваша правда, він таки всього, повен:
справді чоловік із начинкою.
Не судіть моєї небоги надто суворо, добродію.
Між нею і синьйором Бенедиктом іде, так би мовити, жартівлива війна;
не можуть вони зустрітись, щоб не позмагатися дотепами.
З ким він тепер приятелює? Адже ж у нього щомісяця новий побратим.
Чи це можливо?
Дуже навіть можливо:
його вірність подібна до форми його капелюха,
що міняється залежно від моди!
Я бачу, синьйоро, що цей кавалер не вписаний у ваші почесні книги.
Ні! Коли б це було так, я попалила б усі мої книги.
А все ж таки, з ким він тепер приятелює?
Невже-таки не знайшлося якого молодого шалапута,
що був би ладен помандрувати з ним хоч і до самого чорта?
Він найчастіше буває в товаристві шляхетного Клавдіо.
О господи! Він причепиться до нього, як хвороба:
він справжня пошесть, гірший за чуму;
а хто ним заразиться, той відразу втратить розум.
Рятуй боже шляхетного Клавдіо!
Якщо він захворів на Бенедикта,
то лікування стане йому в тисячу лір.
Найдобріший мій синьйоре Леонато,
ви вийшли назустріч вашим турботам.
У світі вже так заведено — ухилятися витрат,
а ви самі їх шукаєте.
Турбота ще ніколи не відвідувала моєї господи в особі вашої високості.
Адже коли зникає турбота — залишається вдоволення і спокій,
а коли ви покидаєте мене — залишається смуток, і щастя прощається зі мною.
Ви надто охоче берете на себе тягар турбот.
Це, здається, ваша доня?
Її мати не раз мені це казала.
А ви хіба сумнівалися в цьому, синьйоре, що запитували її?
Ні, синьйоре Бенедикте,— адже ж ви тоді були ще дитина.
Обличчя синьйорини красномовно свідчить, хто саме її батько.
Бажаю вам щастя, синьйорино: ви дуже схожі на вельми достойного батечка!
Хоч синьйор Леонато й батько їй,
проте я переконаний, що вона й за цілу Мессіну не
погодилася б, щоб його голова опинилася в неї на плечах,
дарма що вона така схожа на нього.
Дивуюся, і що то вам за охота базікати не вгаваючи, синьйоре Бенедикте;
адже ж ніхто вас не слухає.
Як, моя найдорожча синьйоро Зневаго! Ви ще живі?
Чи то ж можливо, щоб зневага померла,
коли вона може живитись такою ситою стравою, як синьйор Бенедикт?
Сама чемність повинна обернутися в зневагу, коли ви з’явитеся перед її очима.
Тоді чемність стане зрадницею.
Проте, що не кажіть, а в мене закохані всі дами, крім вас однієї.
Я бажав би, щоб серце моє не було таке жорстоке,
бо, далебі, жодної з них я не люблю.
Це велике щастя для жінок! А то довелося б їм
терпіти жахливого поклонника в вашій особі.
Дякувати богові і моїй холодній крові, я в цьому дуже подібна до вас.
Волію краще слухати, як мій собака гавкає на ворону,
ніж як кавалер присягається, що кохає мене.
Боже вам поможи, вельмишановна синьйорино, зберегти й надалі такі почуття!
Це врятує не одне обличчя того чи іншого синьйора від милих пазурів.
Пазурі не зроблять його гіршим,
якщо обличчя те схоже на ваше.
Ну, вам би тільки папуг навчати.
Птах з моїм язиком багато кращий за тварину, що базікає, як ви.
Хотів би я, щоб мій кінь був такий прудкий та
невтомний, як ваш язик.
Проте кажіть далі, хай вам бог помагає; я скінчив.
Ви завжди кінчаєте дотепом старої шкапи.
Я ж знаю вас давно.
Синьйоре Бенедикте, мій дорогий друг Леонато запрошує всіх нас до себе.
Я кажу йому, що ми пробудемо тут принаймні з місяць,
а він щиро бажає, щоб якийсь випадок затримав нас тут на довший час.
Синьйоро.
Дозвольте мені привітати вас, ваша світлість.
Тепер, коли ви помирилися з принцом, вашим братом,—
я весь до ваших послуг.
Я не люблю зайвих слів, але дякую.
Чи не будете такі ласкаві, ваша високість, пройти вперед?
Вашу руку, Леонато; ми ввійдемо разом.
Бенедикте, чи звернули ви увагу на дочку синьйора Леонато?
Я не звернув на неї уваги, але бачив її.
Яка скромна молода синьйорина! Чи не так?
Чи ви запитуєте мене як чесна людина,
щоб знати мою щиру про це думку?
Чи, може, волієте, щоб я відповів вам, моїм звичаєм,
як запеклий ворог жіноцтва?
Ні, прошу вас, відповідайте просто.
Ну що ж, на мою думку, вона надто низька для високої хвали,
надто смаглява для ясної хвали і надто мала для великої хвали.
Одне лиш можу сказати на її користь:
коли б вона була не така, яка є,
то вона була б невродлива;
а така, яка є, вона мені не до вподоби.
Ви гадаєте, що я жартую; а я серйозно прошу вас сказати мені щиро,— вона вам подобається?
Чи не надумалися ви часом купити її, що так допитуєтесь?
Та хіба ж може хто в цілім світі купити таку перлину?
Так, і шкатулку для неї.
Але говорите ви з таким смутком?
На мої очі — вона найчарівніша синьйора, яку я будь-коли бачив.
Мої очі бачать ще добре й без окулярів, проте нічого такого я не бачу.
От кузина її — якби, звичайно, в ній не оселився сам чортяка —
була б краща за неї настільки,
наскільки початок травня кращий за кінець грудня.
Сподіваюсь, ви ще не маєте бажання обернутися в жонатого чоловіка? Чи, може, маєте?
Я не повірив би собі самому,
коли б заприсягнувся в протилежному,—
якби ж тільки Геро погодилася стати мені за дружину.
То он у чому річ!
Та невже ж ніколи не побачу я шістдесятилітнього парубка?
Якщо ти так хочеш за всяку ціну встромити шию в ярмо,
то терпи вже й мозолі від нього та зітхай собі цілісінький день по неділях!
Який це секрет зупинив вас тут, що ви не пішли разом з нами до Леонато?
Я хотів би, щоб ваша високість примусили мене розповісти вам усе.
Наказую тобі в ім’я твоєї присяги на вірність.
В ім’я моєї присяги на вірність? Завважте.
Він закохався!
В кого? Це знов запитуєте ви, ваша високість.
Завважте, яка коротенька в нього відповідь:
у Геро, коротеньку дочку Леонато.
Амінь, якщо ви кохаєте її, бо синьйорина гідна на кохання.
Ви це говорите, щоб мене впіймати, ваша високість.
Честю присягаю, я кажу щиро те, що думаю.
Правдою присягаюсь, ваша високість, що і я висловив тільки мою найщирішу думку.
А я присягаюсь і честю, і правдою, що я висловив мою.
Що кохаю її — я відчуваю.
Що вона гідна кохання — я знаю.
А що я не відчуваю, як її можна кохати,
і не знаю, чи гідна вона кохання,—
таке моє найглибше переконання, якого не витопить з мене ніяке полум’я;
я ладен сконати за нього на багатті.
Ти завжди був запеклим єретиком щодо жіночих принад.
Що жінка породила мене — я дякую їй;
що вона мене виховала — складаю й за це їй мою найнижчу подяку;
але дозволити, щоб у мене на лобі вигравала рогова музика
або щоб почепили мій ріжок на невидимий ремінець,—
о ні, це вже нехай дарують мені мої найшановніші синьйорини!
Я не хочу образити жодної з них, не довіряючи якійсь одній,
а через те не вірю жодній.
А кінець пісні такий (до речі, найкращої моєї пісні), що я ніколи не одружуся...
Я сподіваюся ще дожити до тієї хвилини, коли побачу, як ти збліднеш з кохання.
Зі злості, з хвороби
чи з голоду, ваша високість, але не з кохання.
Гаразд! Усе покаже час.
«І дикий бик звикає до ярма!»
Дикий бик, може, й звикає;
але якщо мудрий Бенедикт улізе в ярмо,
тоді позривайте з бика роги й почепіть їх мені на лоба;
потім змалюйте мене
і величезними літерами, якими пишуть:
«Тут можна найняти доброго коня»,
підпишіть під моїм портретом:
«Тут можна побачити одруженого Бенедикта».
Якщо Купідон не розтратив ще всього свого сагайдака в Венеції,
затрусишся ти скоро перед його стрілами.
Скоріше почнеться землетрус.
Чи є сини у Леонато, принце?
Єдина спадкоємиця й дочка у нього — Геро.
Ти її кохаєш?
О принце мій! Як вирушали ми в похід, що нині закінчився,
я дивився оком воїна на неї
і милувавсь,
але і пам’ятав, що я солдат і ждуть мене тривоги суворих січ.
І через те не дав, щоб ніжність та розквітнула в кохання.
Та я вернувся. Замість дум військових
думки нові й бажання найсолодші
мені голублять серце і шепочуть, що юна Геро чарівна й прекрасна,
що захопивсь я нею до війни.
Ти й справді закохався і тепер
нас всіх замучиш ніжних слів потоком!
Ти любиш милу Геро — на здоров’я!
Я ж буду сватом — і вона твоя: адже для цього сплів ти мудру повість?
Я знаю — в нас сьогодні буде бал.
Під маскою прикинусь я тобою
І перед нею Клавдіо назвуся,
І в груди їй я виллю власне серце,
І слух її насильно полоню,
І зачарую мовою кохання!
А потім батькові її одкриюсь;
І ось, наприкінці,— вона твоя!
Що з вами, ваша світлість?
Звідки цей надмірний сум?
Незмірні причини, що породжують його;
через те й сум мій не має меж.
Вам слід було б послухатися здорового глузду.
Ну, а якщо я й послухаюсь, яка мені з того користь?
Коли це й не дасть вам швидкої полегкості, то хоч допоможе терпляче зносити страждання.
Я не вмію прикидатись.
Я мушу сумувати, коли маю для цього причину, і не всміхатися ні від чийого жарту;
їсти, коли я голодний, і ні на кого не чекати;
спати, коли мене сон змагає, і не морочитись нічиїми справами;
сміятися, коли мені весело, і ніколи не настроюватись ні на чий настрій.
Нехай і так; але вам не слід виявляти цього,
доки ви не будете цілком самостійні.
Ви ще так недавно повставали проти вашого брата;
він щойно повернув вам свою ласку;
якщо ви бажаєте пустити в його прихильності якнайглибше коріння,
то вже мусите самі подбати про погожу пору.
Я волію бути реп’яхом під парканом,
ніж трояндою в саду його ласки;
для моєї крові приємніше терпіти загальну зневагу,
ніж удаванням
красти будь-чию прихильність.
Якщо не можна сказати, що я чесний підлесник,
то ніхто принаймні не заперечуватиме, що я щиросердий негідник.
Мені довіряють, одягнувши на мене намордника, і
пускають на волю, закувавши мені ноги в кайдани.
Якщо скинуть із мене намордника —
я кусатимусь.
Чи не можете ви як-небудь використати вашу досаду?
Я використовую її всіма засобами, як можу, бо тільки ж у мене й мого!
Що нового, Бораччо?
Я йду з розкішної вечері.
Леонато по-королівському частує
принца, вашого брата.
Можу вам подати звістку також і про те, що затівається весілля.
А чи не можна збудувати якої каверзи на підвалині цього весілля?
І що то за дурень такий, що заручається з турботою?
Уявіть собі, права рука вашого брата.
Хто?
Найчарівніший Клавдіо?
Саме він.
Найблискучіший кавалер!
А з ким же? З ким? На кого ж він скинув очима?
Уявіть собі, на Геро, дочку й спадкоємицю Леонато.
О, то рання курочка-марцівочка!
Я чув, вони домовилися, що принц посватає Геро начебто за себе,
а, діставши її згоду, передасть її графові Клавдіо.
Ходімо ж, ходімо туди!
Може, це вдовольнить мою досаду.
Цей молодий вискочень винен у моєму занепаді й забрав собі всю славу.
Якщо пощастить перейти йому дорогу, то це відкриє мені дорогу до щастя.
На вас обох, сподіваюсь, можна покластися?
Ми з вами до смерті, ваша світлість.
Хіба графа Хуана не було тут на вечері?
Я його не бачила.
А який кислий вираз обличчя в того синьйора!
Ніколи не можу глянути на нього, щоб мене по тому цілу годину не мордувала печія.
В нього дуже меланхолійна вдача.
От вийшов би досконалий чоловік, якби взяти середнє
між ним і Бенедиктом!
Один — як бовван, вічно мовчить;
другий — як справжній матусин найстарший синочок, одно ляпає язиком, не вгаваючи.
Далебі, небого, ти повік не знайдеш собі чоловіка,
коли будеш така гостра на язик.
Про це я й благаю Бога щоранку і щовечора!
Господи! Я б не могла стерпіти бородатого чоловіка!
Вже краще спати на вовні!
Але ж ви можете натрапити й на такого чоловіка, що бороди не має.
А що мені з ним робити!
Вбрати його в мої спідниці
і зробити моєю покоївкою?
Хто має бороду, той уже не юнак,
а хто її немає, той ще не мужчина,
якщо він уже не юнак, він не годиться для мене,
а якщо він ще не мужчина, я не годжусь для нього.
Ну, а ви, небого, сподіваюсь, будете слухатися вашого батька?
Аякже! Адже найперший обов’язок кузиночки моєї — вклонитися любенько й сказати:
«Таточку, хай буде так, як ви бажаєте!»
То нехай же він буде, кузиночко, хоч вродливий хлопець!
А як ні, то вже краще вклоніться любенько вдруге і скажіть:
«Таточку, хай буде так, як бажаю я!»
Гаразд, гаразд, небого. А я, проте, маю надію одного чудового дня побачити й тебе у парі.
Ні, доки бог не почне творити чоловіків з якогось іншого матеріалу, ніж земля!
Чи не зробите ласки пройтися з вашим поклонником, синьйорино?
Хотів би я припасти вам до вподоби!
А я цього не хотіла б — заради вас самих, бо маю дуже багато вад.
Наприклад?
Я молюся вголос.
То ви мені ще миліші; хто слухатиме вас, може промовляти: «Амінь».
Пошли мені, господи, доброго танцюриста!
І ви не хочете сказати мені, хто вам це сказав?
Ні, прошу мені пробачити.
І не хочете сказати мені, хто ви?
Зараз? Ні.
Що я надто зарозуміла
і що всі мої дотепи
запозичено зі «Ста веселих казок»...
ну, звичайно, це сказав вам синьйор Бенедикт.
А хто він такий?
Я певна, що ви знаєте його дуже добре.
Запевняю вас, що не знаю.
Невже він ніколи не смішив вас?
Та хто ж він такий, скажіть, будь ласка?
Ну, він — принців придворний блазень:
дуже тупоголовий жартівник.
Тільки в нього й хисту, що розпускати найнеправдоподібніші плітки.
Він до вподоби самим тільки розпусникам,
та й ті цінують у ньому не дотепність,
а підлість,
бо ж він водночас і розважає людей, і доводить їх до сказу;
отож, вони спочатку сміються з нього, а потім лупцюють його.
Я певна, що він плаває десь тут недалечко;
хотіла б, щоб він причалив до мене.
Коли я познайомлюся з цим синьйором, я перекажу йому все, що ви про нього сказали.
Зробіть ласку!
Він тільки вибухне одним чи двома порівняннями на мою адресу; а якщо вийде так, що ніхто їх
не помітить і з них не посміється, то він засумує тяжко;
і тоді буде врятовано бодай якесь крильце від куріпки,
бо того вечора блазень не вечерятиме.
Ми мусимо йти за передніми.
До всього доброго, сподіваюсь?
Ну, якщо вони поведуть нас до лихого, то я покину їх на першому ж турі.
Чи ви не синьйор Бенедикт?
Ви добре мене знаєте; так, це я.
Синьйоре, ви дуже близькі до мого брата, він такий прихильний до вас.
Він закохався в Геро.
Прошу вас, синьйоре, відверніть його від думки про неї:
вона йому нерівня, адже ж він вищого роду!
Ви зробите найшляхетніший вчинок!
Звідки ви знаєте, що він її любить?
Я чув, як він присягався їй у коханні.
Я теж. Він присягався, що ладен одружитися з нею ще цієї ж ночі.
Ну, ходімо ж до бенкету.
Виходить, принц клопочеться для себе!
Постійна дружба в усьому на світі,
Та не в ділах і послугах любовних.
Бо врода — то велика чарівниця; Від чар її кипить шалено кров,
Граф Клавдіо?
Так, це я.
Ходімо зі мною. Принц підхопив вашу Геро.
На здоров’я! Хай йому щастить!
Чи сподівались ви, щоб принц так прислужився вам?
Прошу вас, дайте мені спокій!
Ого! Я бачу, ви б’єте, мов той сліпець:
хлопчисько поцупив у вас м’ясо, а ви лупите по стовпу.
Якщо ви не хочете залишити мене, то я залишаю вас.
Ох, бідна підстрелена пташка!
Тепер вона залізе в очерети й сховається...
Але як дивно, що синьйора Беатріче
і знає мене, і не знає мене!
Принців блазень!..
А може, я заробив це прізвисько через те, що я завжди веселий?
Ні, це не так! Цим я сам себе кривджу: мене ніхто не називає блазнем.
Це тільки паскудна звичка Беатріче
виставляти свою особу на увесь світ. Це її язик пускає на мене такий поговір...
Гаразд! Я ж їй віддячу, як зумію.
Де ж граф, синьйоре? Ви бачили його?
Правду кажучи, ваша високість, я щойно зіграв роль синьйори Поголоски.
Я сказав йому, — і гадаю, що сказав правду, —
що вашій високості пощастило здобути прихильність цієї молодої синьйорини.
А синьйорина Беатріче сердиться на вас;
той кавалер, з котрим вона танцювала,
сказав їй, що ви погано висловлювались про неї.
О! Та вона ж сама пошанувала мене так, що й колода не стерпіла б!
Вона заявила мені, не маючи й гадки про те, що перед нею я сам,
ніби «принців блазень»,
ніби нудніший за найнуднішу відлигу...
Насмішка за насмішкою посипались на мене так швидко,
аж я зовсім очманів і стояв, мов та мішень,
у яку стріляє ціла армія.
В неї не язик, а кинджал,— кожне її слово глибоко ранить.
Коли б і віддих її був такий отруйний, як її слова,
то біля неї не залишилося б нічого живого;
вона отруїла б чисто все на світі, аж до самісінької Полярної зорі.
Я б не одружився з нею
навіть і тоді, коли б вона дістала в посаг усе,
чим володів Адам до гріхопадіння.
Ні, не говоріть про неї.
Благаю господа, щоб якийсь чарівник закляв її!
Справді, всякі наклепи, жахливі чвари й турботи
так і ходять слідом за нею.
Ось і вона.
Чи не зробите ласки, ваша високість, дати мені яке доручення, хоч і на край світу?
Я ладен вирушити до антиподів по найменшу річ,
яка б вам тільки спала на думку;
я збігаю й принесу вам зубочистку
з найвіддаленішого куточка Азії;
я добуду вам волосинку з бороди великого Могола.
Я волію поїхати послом до пігмеїв,
ніж перекинутися трьома словами з цією гарпією.
Чи немає у вас якого доручення для мене?
Нема ніякого; єдине, чого я від вас хочу,— це тішитися вашим милим товариством.
О боже! Принце... Тут є така страва, якої я не зношу;
терпіти не можу цієї синьйорини — Копчений Язик.
Ходіть, синьйорино.
Ви втратили серце синьйора Бенедикта.
То правда, ваша високість;
він був його мені позичив, а я заплатила йому за це відсотки
— віддала двоїсте серце за його просте.
Він якось виграв його в мене фальшованими костями;
отже, ваша високість має слушність, коли каже, що я його втратила.
Ви його поклали на обидві лопатки, синьйорино, ви його поклали на обидві лопатки.
Добре, що не він мене, ваша високість,
а то б я могла зробитись матір’ю цілого покоління дурнів.
Я привела вам графа Клавдіо, що ви по нього мене посилали.
Що з вами, графе? Чого ви такі сумні?
- Я не сумний, ваша високість. - То що ж? Хворі?
І не хворий, ваша високість.
Граф не сумний, не хворий, ані веселий, ані здоровий.
Граф тільки чемний; чемний і жовтий, як цитрина;
а жовтий колір — то колір ревнощів, синьйори.
Далебі, синьйорино, мені здається, що ви сказали правду, хоч я ладен заприсягтися,
коли воно справді так, що він помиляється.
То знай же, Клавдіо,
я посватався від твого імені і здобув для тебе прекрасну Геро.
Я переговорив з її батьком, і він теж дав свою згоду.
Призначай день весілля, і пошли тобі боже щастя!
Графе, беріть мою дочку, а з нею й усі мої достатки.
Його високість з ласки своєї влаштував цей шлюб,
і нехай небесна ласка скаже на це: «Амінь!»
Говоріть же, графе: тепер ваша репліка.
Мовчання — найкращий оповісник радощів.
Невелике було б моє щастя, коли б я міг висловити, який я щасливий!
Синьйорино, як ви — моя, так і я — ваш.
Я віддаю себе за вас і в захваті від такого обміну.
Говоріть же, кузино; а якщо не можете говорити, то затуліть йому рота поцілунком;
нехай і він більше не говорить.
Далебі, синьйорино, ви маєте веселе серце!
Так, ваша високість. Я дуже вдячна йому, моєму бідному дурненькому серцю,
що воно завжди держиться на завітреному боці турботи і не піддається сумові.
Моя кузина шепоче графові на вушко, що він — у неї в серці.
Так, ви відгадали, кузино.
Господи боже ти мій, знову весілля!
Отак усі йдуть заміж, крім мене... А в мене, бідної, від сонечка личенько смагне...
Доведеться, мабуть, сидіти в кутку і кричати: «Ой, мужа ж мені, мужа, мужа!..»
Синьйорино Беатріче, я вам добуду мужа.
Волію, щоб мені його добув ваш батько.
Чи немає у вашої високості брата, такого, як ви?
Ваш батько настачив чудових чоловіків,
коли б тільки дівчата знайшлись їм до пари!
Чи не хочете мене, синьйорино?
Ні, ваша високість,
хіба що матиму ще й другого мужа для буднів.
Ваша високість надто коштовні, щоб носити вас щодня...
Але даруйте мені ласкаво, ваша високість;
така вже я вродилася,— тільки на веселе базікання, а не на поважне діло!
О, навпаки, мені зовсім не подобається ваше мовчання, а веселість вам дуже до лиця!
Безперечно, ви народились у веселу годину!
Ні, ви помиляєтесь, ваша високість: моя мати страшенно кричала.
Але саме в той час на небі танцювала зірка, і під нею я народилась на світ.
Кузино й кузене, пошли вам боже щастя!
Слово честі, яка ж весела, яка мила дівчина!
Так, меланхолійної стихії в ній дуже обмаль, ваша високість.
Вона тільки тоді поважна, коли спить. Та й тоді вона не завжди поважна.
Дочка моя розповідала мені,
що часом Беатріче сниться щось неприємне,
а прокидається вона з реготом.
Вона терпіти не може, коли їй говорять про мужа.
Боже борони!..
Своїми насмішками вона проганяє від себе всіх женихів.
3 неї була б чудова дружина для Бенедикта.
О господи! Ваша високість, та коли б їх спарувати тільки на тиждень,
вони б заговорили одне одного до божевілля.
Графе Клавдіо, коли ви збираєтесь вести вашу наречену до церкви?
Завтра, ваша високість.
Час шкандибає на милицях, доки кохання не виконає всіх своїх обрядів.
Ні, не раніше понеділка, мій любий сину.
Це від сьогодні буде якраз сьома ніч.
Та й то замало часу,
щоб улаштувати все так, як я б того бажав.
О, бачу, ви похитуєте головою на таке довге чекання; але
ручуся тобі, Клавдіо, що час у нас пролетить непомітно.
А поки що я спробую вчинити один із подвигів Геркулеса;
він полягатиме в тому, щоб розпалити між синьйором Бенедиктом
та синьйориною Беатріче шалене кохання.
Мені страшенно хочеться спарувати їх, я певен,
що мені пощастить влаштувати цей шлюб,
якщо ви всі троє погодитесь мені допомагати й виконувати мої вказівки.
Ваша високість, я весь до ваших послуг, хоч би й
довелось мені для цього не спати десять ночей.
І я, ваша високість.
І ви теж, люба Геро?
Я охоче візьму на себе кожне пристойне доручення,
аби допомогти моїй кузині здобути гарного чоловіка.
А Бенедикт — не найбезнадійніший з женихів, яких я знаю.
Він вартий хвали, це я можу сміливо сказати. Він знатного роду,
випробуваної відваги й незаперечної чесності.
Я навчу вас, як уплинути на вашу кузину,
щоб вона закохалася в Бенедикта,
а сам я,
за вашою допомогою, так упораюся з Бенедиктом,
що, незважаючи на свій гострий розум і вибагливий смак,
він таки закохається в Беатріче.
Якщо нам пощастить цього досягти, Купідон більше не стрілець;
слава його осяє нас, нас — єдиних, справжніх богів кохання.
Виходить, це правда:
граф Клавдіо одружується з дочкою Леонато.
Так, ваша світлість; але я можу стати на перешкоді.
Кожна затримка, кожна завада, кожна перешкода буде ліками для мене.
Я хворий на ненависть до нього;
і все, що перечить його бажанням,
збігається з моїми.
Як же ти можеш стати на перешкоді цьому шлюбові?
Здається, я вже казав вашій світлості рік тому,
що Маргарита,
камеристка Геро, вельми ласкава до мене.
Пригадую.
Я можу попросити її в будь-яку нічну годину
визирнути з віконця спочивальні її синьйорини.
Не бачу в твоєму плані життя, яке могло б стати смертю цьому шлюбові.
Приготувати з цього отруту — то вже ваша справа.
Ідіть до принца, вашого брата,
і, не шкодуючи слів, скажіть йому, що він ганьбить свою честь,
влаштовуючи шлюб славного Клавдіо
(якого ви так глибоко поважаєте)
з такою блудною шльондрою,
як Геро.
А які ж докази зможу я подати?
А такі, що їх цілком вистачить, щоб обдурити принца,
вразити Клавдіо в самісіньке серце, занапастити Геро і вбити Леонато.
Невже вам цього мало?
Дивуюсь, як це людина,
що добре бачить, якими кумедними йолопами робляться інші люди з кохання
як така людина, насміявшись усмак з тих божевільних дурощів
у інших, закохується, зрештою, сама
і сама ж стає предметом свого власного глузування.
І така людина — Клавдіо.
Пам’ятаю, був час, коли він не визнавав іншої музики,
крім барабана та сурми,
а тепер воліє слухати лиш тамбурин і флейту.
Пам’ятаю, був час, коли він ладен був
миль із десять пішки відмахати, щоб подивитись на добрий обладунок,
а тепер він може десять ночей не спати,
обмірковуючи фасон нового колета.
Колись мав він звичай говорити просто й до речі,
як чесна людина й солдат,
а тепер обернувся в якогось красномовного балакуна;
мова його — справжній фантастичний бенкет:
що не слово, то химерна страва!
Та невже ж і я можу так змінитися?
Не знаю. Навряд.
Я, звичайно, не забожуся, що кохання не оберне мене на устрицю,
але можу сміливо заприсягтися в одному: доки я ще не обернувся на справжню устрицю,
такого йолопа кохання ніколи з мене не зробить.
Одна жінка вродлива, а мені байдужісінько;
друга розумна, а мені байдужісінько,
третя доброчесна, а мені байдужісінько,
бо доки всі принади не поєднаються в одній жінці,
жодна жінка не привабить мене.
Вона мусить бути багата — це неодмінно;
розумна, або мені її не треба;
доброчесна, або я за неї нічого не дам;
вродлива, або я ніколи й не гляну на неї; лагідна, або хай до мене близько не підходить;
шляхетна, або я не візьму її навіть і тоді, коли б вона ангела була варта;
крім того, вона повинна приємно розмовляти, бути вправною музиканткою,
а коси в неї хай будуть такого кольору, як бог дасть!
Ах! Ось принц і monsieur Купідон!
Сховаюся в альтанці.
Що ж, будем слухать музику, синьйори?
Так, добрий принце.
Слухайте, Леонато,
що то ви мені казали сьогодні?
Що ваша небога Беатріче закохалася в синьйора Бенедикта?
Ніколи б я не повірив, що ця синьйорина може закохатися в будь-якого чоловіка.
І я також.
Але найдивніше за все, що вона нестямно закохалася саме в Бенедикта,
якого, як зважити на її поводження з ним, здавалося, просто ненавиділа досі.
Невже це можливо?! То он воно звідки вітер віє!
Слово честі, ваша високість, я вже сам не знаю, що й думати.
Але вона кохає його так шалено, що й здумати годі.
Минуле лишилося в минулому.
Ви дивуєте мене.
Я завжди думав, що серце її неприступне
для всіх штурмів кохання.
Я й сам ладен був заприсягтися, що це так, ваша високість.
А надто для кохання до Бенедикта.
Що ж, вона призналась Бенедиктові в коханні?
Ні. Клянеться навіть, що ніколи й не признається. Саме це найбільш її мучить.
Так, так, слушно! Ваша донечка переказувала, що вона говорить:
«Я поводилася з ним завжди так зневажливо,
то як же я тепер напишу йому, що люблю його?»
О, вона гнівається на себе, бо буде нескромно для неї
писати тому, хто висміє її.
«Я міряю його,— каже вона,— на свою мірку;
адже, якби йому спало на думку написати до мене, я взяла б його на глум.
Так, так, хоч і люблю його, проте взяла б його на глум!»
А потім вона падає навколішки,
плаче, ридма ридає, б’є себе в груди,
рве на собі волосся, молиться, проклинає:
«О мій любий Бенедикте! Боже, пошли мені сили!..»
Хотів би я, щоб вона подарувала мені своє палке кохання!
Я відкинув би всі інші міркування і зробив би її своєю половиною.
Прошу вас, розкажіть все це Бенедиктові; почуємо, що він на це скаже.
Ви гадаєте, що так буде добре?
Геро певна, що Беатріче помре.
Вона й сама каже, що помре, коли він її не покохає,
і що вона скоріше помре, ніж освідчиться йому в коханні;
а коли він посватається до неї,
то вона скоріше помре, ніж відступиться від своєї звичної глузливості.
Вона має слушність:
якщо вона освідчиться йому в коханні, дуже можливо,
що він візьме її на глум.
Ви ж знаєте, який він зарозумілий.
А проте який вродливий юнак!
Так, то правда,— щасливий він на вроду.
Їй-богу, по-моєму, він дуже розумний.
Справді, в нього проблискує часом щось схоже на дотепність.
Що ж, співчуваю вашій племінниці.
Я дуже люблю Бенедикта, проте хотів би,
щоб він оцінив себе сам, скромно й безсторонньо,
і зрозумів, що він не вартий такої чудової дружини.
Чи не бажаєте завітати до господи, ваша високість?
Обід готовий.
Це не може бути жартом: вони розмовляли надто поважно.
Геро розповіла їм усю правду.
Закохалася в мене!
Це вимагає нагороди.
Я чув, якої вони про мене думки:
кажуть, запишаюсь я,
коли помічу її кохання;
кажуть також, що вона воліє померти,
ніж виявити, бодай найменшими ознаками, свою пристрасть...
Ніколи не збирався я одружуватись,
але нехай же не вважають мене за гордого...
Щасливий той, хто чує, що в ньому осуджують,— він може позбутись тих вад.
Вони кажуть, що синьйорина вродлива;
це правда, можу й сам засвідчити;
і доброчесна,— і це так, і цього не можу заперечувати;
і розумна,— дарма що закохалася в мене!
По правді, це не багато їй розуму додасть,
а проте це й не є доказом її дурості,
бо я й сам ладен закохатися в неї по самісінькі вуха...
Звичайно, на мене відразу ж посиплються нікчемні крихти
всяких заяложених дотепів за те,
що я так довго повставав проти шлюбу!..
Та хіба ж смаки не міняються?
За юних літ людина любить якусь страву,
а під старість і дивитись на неї не хоче.
Чи можуть всі оці ущипливі слова та жарти, ці паперові стріли нашого мозку,
перешкодити людині йти своїм шляхом?..
Ні!.. Світ мусить бути заселений!
Коли я говорив, що помру неодружений,
то не думав тоді, що доживу до шлюбу...
Ось іде Беатріче.
Присягаюсь денним світлом, вона — красуня!
Я вже помічаю в ній деякі ознаки кохання.
Проти моєї волі послано мене просити вас до столу.
Прекрасна Беатріче, дякую вам за ваш клопіт.
Я взяла на себе не більше клопоту, щоб заслужити на вашу подяку,
ніж ви, щоб дякувати мені.
Якби це було клопітно, я б не прийшла.
Виходить, це доручення зробило вам приємність?
Так, саме стільки,
скільки ви можете взяти на кінчик ножа і не отруїти й галки...
Ви не маєте апетиту, синьйоре? Ну, то прощавайте!
Ага!.. «Проти моєї волі послано мене просити вас до столу».
Це має подвійне значення.
«Я взяла на себе не більше клопоту, щоб заслужити на вашу подяку,
ніж ви, щоб дякувати мені».
Це однаково, що сказати: «Всякий клопіт, що я взяла б його на себе задля вас,
такий же легкий мені, як і вам — подяка».
Якщо я не зглянуся на неї, я буду негідником!
Якщо я не покохаю її, я буду євреєм!
Ах, якби мені пощастило здобути її портрета!
Ні, далебі, Урсуло, вже занадто Вона зневажлива й зарозуміла.
Душа її і полохлива, й дика,
Як дикий сокіл на стрімчастій скелі!
Чи певні ж ви, що Бенедикт кохає Так палко Беатріче?
Кажуть це І принц, і мій коханий наречений.
І доручили вам їй це сказати?
Просили пояснити їй всю правду. Та я порадила, якщо вони
Прихильно ставляться до Бенедикта,
Нехай його розрають з тим, щоб він
Зборов себе і їй не признавався.
Але чому?
Хіба ж отой синьйор Не варт щасливого такого ложа,
Як ложе синьйорини Беатріче?
О бог кохання! Знаю — він достойний
Всього, що може чоловік жадати.
Та ще природа досі не створила Такої жінки з серцем гордовитим,
Як наша Беатріче.
Таж у неї В очах іскряться глум лише й зневага;
З презирством дивиться вона на все,
А розум свій так високо цінує,
Що інше все здається їй нікчемним.
Вона не може ні кохать сама, Ані відчути, що таке кохання,
Отак закохана безмежно в себе.
Я думаю так само.
Може, й справді Не слід їй знати про його кохання,
Бо засміє синьйора Бенедикта.
Ні, краще Бенедикту я пораджу,
Щоб у собі він пристрасть поборов.
Я навіть вигадаю щось про неї — Невинне зовсім, щоб її обмовить.
Хто знає, як один недобрий натяк Зненацька може отруїть любов?
О ні, не треба кривдить так кузини!
Хіба вона така вже нерозважна,
Щоб, маючи швидкий і гострий розум,
Який цінують,
знехтувать могла Достойного такого жениха — Синьйора Бенедикта?
В Італії — лиш він один достойний,
За винятком коханого мого!
Ходім, я покажу тобі убрання,
А ти порадь мені, котре із них Найкраще вибрати собі на завтра.
Вогнем палають вуха!
Що це з ними?
Невже мене за гордощі картають?!
Прощайте ж,
гордощі дівочі!
З вами Лише лихої слави наживають...
Люби ж мене,
коханий Бенедикте!
Не знатимеш
в моїм коханні муки.
Твоїй руці скорю я серце дике,
Й з’єднаємо
навіки наші руки.
Всі кажуть — ти достойний;
присягаю, Не з людських уст, а я й сама те знаю!
Я залишуся тут тільки на ваше весілля,
а потім поїду до Арагонії.
Я проведу вас туди, ваша високість, якщо ви мені це дозволите.
Ні, це значило б потьмарити сяйво
вашого нового щастя:
це однаково, що показати дитині нове убрання і заборонити їй його носити.
Я тільки дозволю собі попросити Бенедикта, щоб поїхав разом зі мною,
бо з маківки аж до самісіньких п’ят —
він утілена веселість.
Уже разів зо два чи зо три перерізав він Купідонову тятиву,
і цей маленький катюжка не наважується більше стріляти в нього.
Панове,
я вже далеко не той, що був колись.
І я це кажу; мені здається, ви стали поважніші.
Глядіть, коли б він не закохався.
К бісу цього гультяя!
Та в ньому ж немає й краплини справжньої крові,
яка могла б спалахнути від справжнього кохання!
Якщо він похнюпився, то це означає, що в нього немає грошей
Мені зуб болить.
Як! То ви зітхаєте від зубного болю?
Добре вам говорити: кожен може пересилити біль тільки не той, кому болить.
Якщо він не закоханий в якусь жінку, то, виходить,
жодній давній прикметі вірити не можна.
Чи бачив його хто в цирульника?
Ні, але цирульника бачили в нього;
і колишньою окрасою його щік
уже напхано кілька тенісних м’ячів.
Та ще й натирається мускусом.
Тепер ви розумієте, чим це пахне?
І коли ж то бувало, щоб він так ревно умивався?
Чув я, про це вже починають говорити.
Так і є, так і є: він закохався.
Шановний синьйоре, пройдімося трохи зі мною;
я маю сказати вам вісім або дев’ять розумних слів,
що їх ці дерев’яні коники не повинні чути.
Присягаюсь життям, він свататиме Беатріче.
Напевно.
Геро й Маргарита тим часом уже зіграли свої ролі перед Беатріче,
і тепер ці два ведмеді
не погризуться більше, коли зустрінуться.
Владарю мій і брате, бережи вас боже!
Добридень, брате.
Якщо ви маєте вільний час, я хотів би поговорити з вами.
Сам на сам?
Коли ваша ласка.
А проте граф Клавдіо може слухати; те, що я маю сказати, стосується його.
В чім річ?
Ваша милість мають намір вінчатися завтра?
Ви ж це знаєте дуже добре.
Цього я ще не знаю, доки він не знає того, що знаю я.
Якщо існує якась перешкода, то відкрийте її, прошу вас.
Ви можете думати, що я не люблю вас.
Та почекайте,— це покаже час;
а поки що будьте кращої думки про мене після того, що я вам зараз скажу.
Що таке? В чім річ?
Синьйорина зрадлива.
Хто? Геро?
Саме вона:
Леонатова Геро, ваша Геро, чия завгодно Геро.
Зрадлива?
Це слово ще надто делікатне, щоб змалювати її розбещеність.
Придумайте якийсь влучніший вираз, і я прикладу його до неї.
Не дивуйтесь, майте терпіння,— я доведу.
Ходімо зі мною цієї ночі, і ви побачите, як лазять у вікно до її спочивальні
навіть напередодні її весілля.
Якщо кохання ваше й після цього не охолоне,
то вінчайтеся з нею завтра;
але для вашої честі було б краще змінити ваш намір.
Невже тому правда?
Не хочу вірити!
Якщо ви схочете піти зі мною — я покажу вам доволі;
а коли ви побачите й почуєте ще більше —
дійте відповідно до цього.
А скажіть-но, люди добрі, чи ви чесні й вірні?
А ні, то не варті б вони були того,
щоб витерпіти спасіння душі їхньої й тіла.
То дайте ж їм тепер деструкцію, сусідо Кизиле.
По-перше: як ви гадаєте, хто з вас найбільш не придатний до того, щоб бути за дозорця?
Х’ю Вівсяник, добродію, або Джордж Вуглик,
бо вони обидва вміють писати й читати.
Підійдіть-но ближче, сусідо Вуглику!
Ви, кажуть,
найбезтямніший і найнепридатніший для того, щоб бути за дозорця,—
отож беріть ліхтар.
Ось вам наказ:
хапайте всіх волоцюг
і зупиняйте всіх ім’ям принца.
А як хто не схоче зупинитися?
Ну, то не звертайте на нього уваги, нехай собі йде.
А потім скличте всю сторожу
й подякуйте господу богові, що визволив вас від пройдисвіта.
Коли хто не схоче зупинитись, як йому наказано,—
виходить, він не з принцових підданців.
Слушно, бо сторожі слід утручатись лише до справ принцових підданців.
Ну, а ще треба вам до всіх пивниць зазирнути,
і кого там з п’яних знайдете — женіть їх додому спати!
А як не схочуть?
То не чіпайте їх, доки не протверезяться.
А якщо вони й після того не дадуть вам розумнішої відповіді —
ну, тоді можете сказати їм, що вони зовсім не ті люди, за кого ви їх вважали.
- Слухаю, добродію. - А коли раптом натрапите на злодія,
то можете по праву вашого звання запідозрити його,
що він людина непутяща.
А з такими людьми
що менше будете зв’язуватись,
то краще буде для вашої моральності.
А якщо ми з певністю знатимем, що то злодій,
то чи не взяти нам його до рук?
Ви можете його й схопити.
Та тільки я так собі міркую: не чіпай дьогтю,
бо вимастишся! А найспокійніше буде для вас,
як упіймаєте злодія,—
нехай сам покаже, що він за птиця,—
дайте йому змогу вшитися з вашої компанії!
Недарма ж вас, товаришу, милосердою людиною звуть.
А правда; я своєю волею й собаки не повісив би,
а людини, коли в ній ще є хоч крихта чесноти, і поготів.
Якщо почуєте вночі, що десь немовля плаче,
то мусите покликати до нього мамку, щоб заспокоїла.
А якщо мамка спатиме і нас не почує?
Тоді проходьте собі з миром далі, і нехай вже те немовля само збудить її своїм криком.
Та й по всій справі!
Якщо зустрінете принца вночі, можете і його зупинити.
Е ні! Присягаюсь пречистою, цього він, мабуть, не може!
Але ж, певна річ, тільки тоді, коли принц сам того забажає.
Бо, само собою, сторожа не повинна нікого ображати,
а хіба ж то не образа — зупинити людину проти її волі?
Присягаюсь пречистою, авжеж так!
Ну, хлопці, на добраніч!
А коли б трапилося щось незвичайне — покличте мене.
Прощавайте.
А головне — не ловіть гав! Добром вас прошу!
Ми своє діло знаємо.
Ходімо посидьмо тут, під церквою на лавочці,
години до другої, а там і на боковеньку!
Гей!.. Конрад!..
Тихо!
Не ворушіться!
Конрад!.. Чуєш?
Я тут, чоловіче, коло самісінького твого ліктя.
Присягаюсь обіднею,— тож-то мені так лікоть свербить.
Я вже думав, чи не короста.
Стривай-но, відповідь за мною! А тепер доказуй свою історію.
Станьмо сюди, —
і я, як правдивий п’яниця, розкажу тобі все, не криючись.
Тут діло нечисте!
Стійте смирно!
Ну, то знай: я заробив у дона Хуана тисячу дукатів.
Та невже підлість стала нині така дорога?
Знай же, що цієї ночі я амурився з Маргаритою, камеристкою синьйорини Геро,
і називав її Геро;
а вона, висунувшись до мене з вікна спочивальні її господині,
посилала мені тисячу разів на добраніч...
Але я розповідаю все це не так, не до ладу.
Треба було б спершу розказати тобі, як мій хазяїн
дон Хуан попередив, привів і поставив у саду принца та Клавдіо
і як вони втрьох, причаївшись, підглядали здалеку
наше ніжне побачення.
І вони думали, що Маргарита — це Геро?
Двоє з них думали так — принц і Клавдіо;
але той диявол — мій хазяїн — знав дуже добре, що то була Маргарита.
Ну й почасти через його присягання,
почасти через темну ніч, що їх підвела,
а найбільше через мою підлість,
Клавдіо побіг звідти як несамовитий;
він заприсягнувся, що взавтра вранці у церкві,
замість шлюбу,
осоромить Геро перед усім шановним товариством,
розповівши все, що він уночі бачив, і відішле її невінчаною додому.
Ім’ям принца наказуємо вам — стійте!
Покличте сюди справжнього добродія дозорця!
Ми тут викрили такий шмат найнебезпечнішої розпусти,
якої ще зроду не бачив світ.
Люди добрі, люди добрі...
Замовкніть!
Вас заарештовано! Ми вам наказуємо скоритися і йти за нами.
Мені здається, що інший комірчик буде вам більше до лиця.
Ні, прошу тебе, люба Маргарито, я вже надіну цей.
Запевняю вас, цей не такий гарний; ось побачите, що й кузина ваша скаже те ж саме.
Моя кузина дурненька, та й ти разом з нею;
не надіну іншого, тільки цей.
Доброго ранку, кузино.
Доброго ранку, люба Геро.
Що сталося? Чого у вас такий хворобливий тон?
Мабуть, того, що я ні в який інший тон не попадаю.
Вже мало не п’ята година, кузино: вам пора вже бути готовою.
Ох, мені так нездужається...
Ох!..
За ким це ви так зітхаєте? За кречетом, за конем чи за красенем?
Ці рукавички прислав мені граф,
як вони чудово пахнуть!
У мене нежить, кузино, я нічого не чую.
Дівчина, а зайшла в тяж!
Мабуть, таки добре застудилася!
Ой, мене чогось нудить...
Візьміть трошки настою Carduus Benedictus та й прикладіть примочку до серця.
Це найкращі ліки від нудоти.
Benedictus!
Чому власне Benedictus?
Ви на щось натякаєте цим Benedictus’oм?
Натякаю? Я й гадки не маю натякати!
Я просто кажу про відому рослину, про лікувальний чортополох.
Якою це ходою почав твій язик ступати?
Синьйорино, поспішайте!
Принц, граф,
синьйор Бенедикт, дон Хуан
і всі молоді кавалери з нашого міста
вже зібралися, щоб провести вас до церкви.
Чого вам треба від мене, шановний сусідо?
Хотів би я мати з вами невеличку конфіденцію,
що дуже близько вас стосується...
Тільки коротко, прошу вас; самі ж бачите: не маю часу, повні руки діла.
Авжеж, бачу — діла багато, синьйоре.
Атож — діла багато, синьйоре.
То в чому ж річ, друзі мої?
Ось кум Дрючок, синьйоре, розповість вам дещо.
Чоловік він старий, синьйоре, і розум у нього вже не такий тупий,
як би мені, з божою поміччю, того хотілося. Але, слово честі,— чесний!
Атож, хвала богові, чоловік я чесний...
Нема із ким порівняти.
Які ж бо ви марудні, сусідоньки!
Ваша милість із ласки своєї нас так називають,
а ми ж бо тільки бідні герцогові слуги.
Хотів би я нарешті знати, що ви маєте мені сказати.
Та, бачте, так, синьйоре. Наша сторожа нині вночі,
не при вашій милості кажучи,
схопила двійко таких неприторенних шахраїв, які лишень могли знайтися в Мессіні.
Добрячий дідуган, синьйоре! Не може без того, щоб язиком не поляпати.
Їй-богу, добре, сусідо Дрючок!
Коли двоє сидять верхи на одному коні, то одному з них доводиться сидіти ззаду.
Я мушу йти: мені ніколи.
Одне слово, синьйоре:
наша сторожа справді поцупила дві н е д о з р і л і особи,
і ми хотіли б учинити їм екзамінацію в присутності вашої милості.
Допитайте їх самі і принесіть мені потім протокол.
У мене зараз немає й хвилинки вільного часу,— самі ж бачите.
Та вже виконаємо все як слід, будьте непевні!
Покуштуйте мого вина, а тоді вже йдіть.
Ну, йдіть же, йдіть, куме.
Вчинимо екзамінацію обом тим поганцям.
Ви прийшли сюди, синьйоре, щоб узяти шлюб з цією синьйориною?
Ні.
Він прийшов сюди, щоб повінчатися з нею, а ви, отче, прийшли, щоб звінчати їх.
Синьйорино, ви прийшли сюди, щоб узяти шлюб з графом?
Так.
Якщо кому з вас відома яка перешкода,
що не дозволяє вам побратися,
заклинаю вас душі рятунком вашим,— виявіть її.
Чи відома вам яка-небудь перешкода, Геро?
Ні, мій синьйоре.
Чи відома вам яка-небудь перешкода, графе?
Насмілюсь відповісти за нього: ні.
О, чого тільки не насмілюються робити люди!
Чого тільки люди не роблять!
Чого тільки не роблять люди щодня, не відаючи того, що вони роблять!
Що це за дивні вигуки?!
Що ж, є вигуки й веселіші, наприклад: ха-ха-ха!
Спинися, ченче!
Ви ж скажіть, мій батьку:
Чи вільно ви і чи по добрій волі
Віддаєте дочку свою за мене?
Так, сину, вільно віддаю тобі, Як дав її мені господь.
То чим же Я зможу відплатити вам як слід
За ваш коштовний, щедрий подарунок?
Нічим. Хіба вернуть її назад...
Ви учите мене, мій ясний принце, Як бути благородним у подяці.
То заберіть свою дочку від мене
Й плода гнилого другу не давайте...
Вона — не честь, а лиш подоба честі.
Погляньте, як невинно зашарілась!
Достойністю і сяйвом непорочним! Хто ж не подумає, що цей рум’янець
Є скромний свідок щирої чесноти?
Але це все не так!
Вона — не дівчина, бо вже спізнала Гарячу хіть в спокусливій постелі.
І цей рум’янець на її обличчі — Не стид невинності, а стид гріха!
Що все це означає, графе?
Те, що не візьму я шлюбу й не зв'яжу З нікчемною розпусницею душу!..
Мій графе дорогий, як ви самі
Дівочий юний опір подолали
Й позбавили невинності її...
Я знаю, що ви хочете сказати!
Якщо я нею вже оволодів,
То віддалась вона мені як мужу,
І можна їй пробачити цей гріх...
Ні, Леонато!
її не спокушав я навіть словом;
Я милував її, як брат сестру,
Любив її і щиро, й соромливо!..
Чи ж я коли вам іншою здавалась?
Здавалась? Геть з твоїм гидким «здавалась»!
Я викрию його. О сором, сором!
Здавалась ти Діаною мені В її небесній променистій сфері;
Такою чистою, немов росточок, Що в квітку ще розвинутись не встиг;
Та кров у вас несита, й похітлива, Й непогамовна більш, ніж у Венери,—
І ви, мов звірі, несамовито й дико Шалієте в твариннім любострасті!
Що ви говорите? Чи ви здорові?
Чого ж ви мовчите, ласкавий принце?
Що я скажу?
Я сам себе збезчестив,
Бо друга хтів з повією з’єднать.
Скажіть, хто був той, що вночі за північ Учора під вікном у вас стояв
І таємничу вів розмову з вами?
Якщо ви дівчина — відповідайте!
Ні з ким не розмовляла я за північ.
То ви не дівчина!
Мій Леонато! Хоч прикро це, та мусите ви знати.
Я запевняю вас моєю честю,— Я, брат мій і зневажений цей граф
І бачили, і чули, як вона
З якимсь пройдисвітом вела розмову Вже після півночі;
і той паскудник їй говорив, без сорому і честі,
Про їх зв’язок таємний і ганебний Та згадував побачення численні.
Ганьба!.. Синьйоре, їх назвать — негоже;
Немає скромних слів, щоб повторити
Ту мову прикру, не вразивши слух!..
Ах, чарівна синьйоро, як це гірко, Що ти погрузла так в гидкій розпусті!
О Геро!
Що б же ти була за Геро,
Якби краси твоєї половина
Прикрасила твої думки і серце!
Прощай! За всіх найгірша і
найкраща!
Невже ніхто не дасть мені кинджала, Щоб покінчить життя?..
Кузино, що вам? Чого ви так схилилися?..
Ходім!
Ці викриття ганебних таємниць Вразили дух її.
Що з нею?
Вмерла?.. Дядю, поможіть...
О Геро!.. Геро!..
Синьйоре Бенедикте!..
О доле, не знімай руки тяжкої!..
Смерть для ганьби її — покров найкращий! Нам більше нічого й бажати...
Опам’ятайся, Геро, що з тобою?
Синьйоро, заспокойтесь!
Розплющуєш ти очі?
Чому ж би й не розплющувать очей їй?
Чому?
Хіба ж усе живе на світі їй не кричить: «Ганьба»?
Хіба ж вона Закреслить може те, що так зненацька їй записалось кров’ю на обличчі?
Умри ж! Заплющ навіки очі, Геро!
Якби я знав, що зараз ти не вмреш, - Я задушив би сам тебе на місці!
А я ще дорікав скупій природі, Що більше не дала мені дітей!
О, забагато і тебе одної!
Чому була й одна така ти в мене?
Чому прекрасною мені здавалась?
Синьйоре, годі!..
Я вражений, здивований без міри...
Не знаю, що й подумать, що сказать...
Життям клянусь — кузину оббрехали!
Синьйора спала вчора разом з нею?
На цей раз — ні;
але весь рік до вчора Я спала разом з нею кожну ніч.
Так, так! Підтвердилося ще певніше.
Чи це ж можливо, щоб збрехали принци? І Клавдіо, який її кохав
Так палко, що сльозами обмивав
Свої гіркі докори й нарікання?
Ходім звідсіль!.. Нехай вона умре!
Хто той, з ким у зв’язках вас винуватять?
Хто винуватив — знає; я — не знаю.
Коли з чоловіків я знаю ближче
Когось, ніж скромність дозволя дівоча,—
Хай не відпустить бог мені гріхів!
О батьку! Доведіть, що я таємно З кимсь зустрічалась в непристойний час
Або вночі учора розмовляла!
Коли доведете, що все це правда,—
Женіть мене, кляніть, на смерть скатуйте!
В страшну оману принців щось ввело!
3 них двоє, безперечно, чесні люди;
Коли ж їх розум хтось в оману ввів,
То підступ це бастарда дон Хуана,
Який прожить не може без підлоти.
Не знаю.
Та коли слова правдиві, Я розірву її руками цими;
Коли ж то честь оббрехано її,—
Хай начувається зарозумілий!
Постривайте! Дозвольте вам одну пораду дати.
Коли вони пішли, упала Геро, Зомлівши, ніби мертва.
Тож на час її сховайте і оголосіть,
Що Геро й справді вмерла.
Навіщо це? Що з того має вийти?
Як Клавдіо почує, Що він її убив жорстоким словом,
То зразу ж у глибінь його уяви
Промкнеться образ Геро чарівний;
І кожна риса життьова її
Воскресне ще миліша, ще ніжніша
В очах його душі і прибереться
Вмить у коштовні, у препишні шати,
І сповниться життям багато більшим, Ніж це було, коли вона жила.
І він почне тоді по ній тужити
(Якщо вже справді він її любив)
І каятись, що так її зневажив,
Хоча б і вірив ще в її вину.
Синьйоре Леонато, цей чернець Вам слушно радить.
Я захлинаюсь так в потоці горя,
Що можна вам вести мене й на нитці...
Якщо є згода, то ходім мерщій. Умри, щоб жить!
Шлюб лиш спізнився твій.
Синьйорино Беатріче, а ви весь час плакали?
Так, плакала і ще довго плакатиму.
Я не бажав би цього.
Нема чого й бажати, я плачу по своїй волі.
Я певен, що на вашу чарівну кузину зведено наклеп.
Ох, яка б я була вдячна тому, хто довів би, що вона невинна!
А хіба є спромога зробити вам таку дружню послугу?
Є найпростіша спромога,
та нема такого друга.
А чоловік може взятись до цієї справи?
Це справа чоловіча, а не ваша.
Нічого в світі не люблю я так, як вас!
Чи це ж не дивно?
Так дивно, як і та річ, що про існування її я нічого не знаю.
Я теж могла б сказати,
що нічого не любила так, як вас.
Та ви мені не вірте, хоч я й не брешу.
Я ні в чому не признаюся і нічого не заперечую...
Мені так гірко за мою кузину!
Присягаюся своєю шпагою, Беатріче, ти любиш мене!
Не присягайтеся шпагою,— краще проковтніть її!
Ні, я присягатимуся нею, що ви любите мене,
і примушу проковтнути її того, хто скаже, що я не люблю вас.
Глядіть, щоб не довелось вам часом проковтнути ваші слова!
Ані з яким соусом, хоч би й як його було приправлено.
Урочисто заявляю, що я люблю тебе!
Ну, то прости мені боже!..
Який гріх, люба Беатріче?
Ви перебили мене саме вчасно;
я вже ладна була сказати, що люблю вас.
Ну, то побожися ж усім серцем!
Я люблю вас так міцно, всім серцем, що мені вже немає чим і побожитися.
То накажи мені зробити щось для тебе.
Вбийте Клавдіо!
О, нізащо в світі!
Ви вбиваєте мене, відмовляючи.
Прощайте!
Постривайте, люба Беатріче...
Я вже пішла, хоч я ще й тут... У вас нема й краплини кохання...
- Ні, ні, прошу вас, пустіть мене! - Беатріче...
Гай-гай, я йду.
Але спершу станьмо друзями.
Звичайно, безпечніше бути моїм другом, ніж битися з моїм ворогом.
Та хіба ж Клавдіо твій ворог?
А хіба не довів він, що він найбільший негідник,
оббрехавши, знеславивши й зганьбивши мою родичку?
О, якби я була чоловіком!..
Як! Носити її на руках, доки не настав час з’єднати руки,
і раптом кинути їй прилюдно таке обвинувачення в обличчя,
оббрехати її так безсердечно, скажено, люто!..
О боже! Якби я була чоловіком!
Я вирвала б у нього серце і з’їла б його на площі, привселюдно!
Вислухай мене, Беатріче...
Розмовляла зі свого вікна з кавалером!..
Пречудова вигадка!
Ні, Беатріче...
Люба Геро!..
її зневажили, оббрехали, занапастили!
Беат...
Принци та графи!..
Справді, рицарський вчинок!.. О, коли б я була мужчиною!
Ах, якби я мала друга, що схотів би бути чоловіком заради мене!..
Але мужність розтанула в упаданнях, доблесть — у компліментах,
а чоловіки перетворились на язики, ще й до того — марнослівні.
Нині той хоробрий Геркулес,
хто добре бреше, ще й присягається.
Та коли не зможу я зробитись чоловіком з власної волі,
то вже краще залишусь жінкою і помру з горя!
Присягаюся цією рукою, я люблю тебе!
Ну, то використайте її, з любові до мене, на щось краще, ніж присягання.
Чи глибоко ви переконані в душі, що граф Клавдіо оббрехав Геро?
Переконана так глибоко, як і в тому, що в мене є душа й переконання.
Досить!
Я обіцяю вам, що пошлю йому виклик!
Дозвольте поцілувати вашу руку.
Клянуся цією рукою, Клавдіо дорого мені заплатить!
Будьте цього певні,
коли почуєте про мене.
Ідіть розважте вашу кузину.
Я мушу говорити всім, що вона померла.
А тепер прощавайте!
Як вас на ім’я, приятелю?
Бораччо.
Запишіть, будь ласка,— Бораччо.
А вас?
Я, добродію, Конрад.
Чи віруєте ви в бога, панове?
Так, добродію, гадаємо, що віруємо.
Запишіть: гадають, що вірують у бога.
Та запишіть бога попереду;
крий боже, щоб господь бог та не стояв перед такими мерзотниками!
Вже доведено, що
ви не набагато кращі за поганих пройдисвітів.
Постривайте, ось ми вас виведемо на чисту воду!
Ну, що ж ви можете про себе сказати?
А скажемо, добродію, що ми зовсім не пройдисвіти.
Ох і хитра ж бестія!.. Та не на того наскочили!
А послухайте-но сюди
кажу ж вам, усі стверджують, що ви погані пройдисвіти.
А я, добродію, кажу вам, що ми не пройдисвіти.
Гаразд. Станьте осторонь.
Їй-богу, одне одного варті!
Записали ви, що вони не пройдисвіти?
Пане дозорцю, ви хибним шляхом ведете допит;
ви повинні викликати стражників, які їх обвинувачують.
Атож, атож, це найкоротший шлях.
Нехай підійдуть стражники.
Хлопці, ім’ям принца наказую:
обвинувачуйте цих людей.
Оцей чоловік, добродію, казав, що дон Хуан,
принців брат, падлюка.
Запишіть: принц Хуан — падлюка.
Та це ж справжнє порушення присяги — назвати принцового брата падлюкою!
Пане дозорцю...
Прошу тебе, братику, помовч!
Мені дуже не до смаку твоя парсуна, мушу тобі признатися.
Що ж він іще казав?
Та казав іще, що він одержав тисячу дукатів від дона Хуана за те,
що фальшиво обвинуватив синьйорину Геро.
Чистісінький грабунок, нечуваний досі!
Атож, присягаюсь обіднею,— слушно!
А ще що, чоловіче?
І що граф Клавдіо, повіривши в його слова,
вирішив осоромити Геро перед усім шановним товариством
і не брати з нею шлюбу.
Ох, падлюка!
Стривай же, за це тебе буде засуджено на вічну с п о к у с у .
А ще що?
Оце й усе.
І цього, панове, стільки, що викрутитися вам не пощастить.
Принц Хуан сьогодні вранці зник.
Геро й справді в такий спосіб обвинувачено і в такий же спосіб покинуто її,
і через те вона раптово померла з горя.
Пане дозорцю, накажіть-но їх зв’язати, цих соколиків, і відвести до Леонато;
я піду вперед і покажу йому протокол допиту.
Ну, б а н д а ж у й т е їх!
Зв’язати їх!
Геть, йолопе!
Господи боже мій! Де ж це писар?
Нехай запише: принців урядовець — йолоп!
Гей, в’яжіть їх!
Ах ти, нікчемна пройдисвітко!
Забирайтеся! Ви — осел!
Ви — осел!
Що? То ти не маєш ніякої поваги до мого звання?
Не маєш ніякої поваги до мого віку?
О, коли б він був тут, отой писар, щоб записати, що я осел...
Ну, та ви, панове, й так запам’ятайте, що я осел!
Хоч це й не записано,
а ви не забувайте, що я осел!
Ні, мерзотники, це ви повні м о р а л ь н о с т і,
що вам і буде доведено свідками.
Я тобі не дурень, бери вище — судовий урядовець;
бери вище — голова сім’ї;
бери вище — добрий шмат м’яса, не гірший за будь-кого іншого на цілу Мессіну.
Та ще й на законах знаюся, бач, он воно як!
І грошей маю доволі,— бач, он воно як!
Та й збитків зазнав чимало,— бач, он воно як!
Та ще й два мундири маю, і все у мене як слід, в акураті,— бач, он воно як!
О, яка шкода! Чому не записали, що я осел!
Ну, синьйоре! Що нового?
Добридень вам, мій принце.
Ми скрізь шукали тебе.
На нас напала безмежна меланхолія,
і нам хотілося б її прогнати.
Чи не допоможеш нам своєю дотепністю?
Моя дотепність у піхвах моєї шпаги. Накажете її добути?
Хіба ж ти носиш свою дотепність на боці?
Ніхто ще такого не робив, хоч вельми багато людей відкладали свою дотепність набік.
Прошу тебе, добудь свою дотепність,
як ми просимо менестрелів добути звуки пісні.
Слово честі, він чогось зблід.
Чи ти нездужаєш, чи ти сердитий?
Наберися відваги, друже!
Кажуть, турбота може вбити й кицьку, а в тобі
стільки завзяття, що ти можеш убити й турботу.
Коли ж ми нарешті приставимо роги дикого бика
до мудрого чола Бенедикта?
Так і підпишемо: «Тут живе Бенедикт, одружений чоловік».
Можна вам шепнути слівце на вухо?
Хай бог мене від виклику боронить!
Ви негідник!.. Я не жартую...
Я доведу вам це, як ви хочете,
чим ви хочете і коли ви хочете.
Я вимагаю від вас сатисфакції або при всіх назву вас боягузом.
Гаразд. Я приймаю ваше запрошення, але з умовою, що ви почастуєте мене на славу.
Ваша високість, дякую за велику ласку до мене,
але мушу залишити ваше товариство.
Ваш побічний брат утік з Мессіни.
Ви спільно з ним убили прекрасну й невинну дівчину.
Що ж до цього синьйора Голобородька, то ми ще зустрінемося з ним.
А тим часом хай він собі залишається з миром.
Чи не сказав він, що брат мій утік?
Панове, чим завинили ці люди?
Ваша милість, вони зробили фальшивий р а п о р т;
крім того, вони сказали неправду;
по-друге, вони наклепники;
по-шосте й останнє, вони оббрехали одну шляхетну синьйорину;
по-третє, вони ствердили неправдиві речі;
і, насамкінець, вони брехуни й пройдисвіти.
Цей учений дозорець надто хитромудрий, щоб я міг його зрозуміти.
В чому ваш злочин?
Ясний принце, звеліть їм, щоб вони не вели мене на допит;
вислухайте мене самі, і нехай граф уб’є мене.
Я обдурив ваші власні очі.
Чого ваша мудрість не зуміла викрити,
те виявили ці несосвітенні дурні.
Вони підслухали вночі, коли я признавався цьому чоловікові,
як дон Хуан, настренчив мене оббрехати синьйорину Геро;
як вас приведено до саду, і там ви бачили, що я амурився з Маргаритою, вбраною в сукню Геро;
як ви замірилися знеславити Геро перед самісіньким вінцем.
Вони записали мою підлоту до протоколу;
проте я радніше скріплю її своєю смертю, аніж
знову повторю всі її подробиці собі на ганьбу.
Невже не входять ці страшні слова У кров твою розпеченим залізом?
Коли він говорив, я пив отруту!..
Ну, ведіть їх назад, оцих п о з и в а л ь н и к і в .
Та не забудьте ж, панове, в належний час
і в належному місці потвердити, що я — осел.
Де той падлюка?
Гляну йому в очі, Щоб, як зустріну ще коли такого,
Я міг би вберегтися. Хто ж із них?
Той лиходій, що скривдив вас,— це я.
Це ти той раб, що диханням своїм
Убив дитя невинне?
Так. Я сам.
Ні, лиходію!
Ось двоє тут стоять,— синьйори гідні,
А третій втік. Ви всі доклали рук!
Спасибі, принци, вам за смерть дочки!
Впишіть до ваших подвигів бучних
Ще й цей шляхетний і хоробрий вчинок!
Не знаю, як благать у вас терпіння, Та мушу говорити.
Ви вільні мститись...
Накладіть на мене За гріх такий покуту щонайтяжчу,
Я їй скорюсь. Хоч я і согрішив, Та тільки тим, що став на хибний шлях!
Клянусь, і я так само помилявся!
Та я, щоб вдовольнить старого батька,
Під кожним тягарем зігнутись ладен, Який би він на мене навалив.
Я вимагать від вас того не можу, Щоб воскресили ви мою дочку:
Це неможливо.
Але я прошу —
Оголосіть в Мессіні, що вона Невинною померла.
І якщо Любов до неї вам пошле натхнення,
Повісьте епітафію над гробом —
Вшануйте прах її скорботним співом;
Цієї ж ночі це зробіть.
А завтра Приходьте вранці у мою господу;
Й коли вам не судилось бути зятем, То будьте хоч небожем ви мені.
У брата є дочка — така, як Геро,—
Двійник моєї вмерлої дочки;
То наша спадкоємиця єдина
Віддайте ж їй, що призначалось Геро,
І помста вмре моя.
Синьйоре, згоден я на все, віднині
Весь бідний Клавдіо до ваших послуг.
А негідника цього Зведем ми з Маргаритою на очі;
Вона в ганебній справі брала участь:
її ваш брат теж, мабуть, підкупив.
Клянусь душею, ні!
Вона не знала,
Що робить, розмовляючи зі мною;
Вона була і чесна, й вірна завжди У всьому, що я чув про неї й знав.
А крім того, ваша милість
(хоч воно б і л и м по ч о р н о м у й не записано)
оця п о з и в а л ь н и ц я, оця злочинниця назвала мене ослом.
Уклінно прохаю вас пригадати їй цю образу при покаранні.
Спасибі тобі за турботу й чесний труд.
Хай бог благословить вашу оселю! Маю за честь звільнити себе від присутності вашої особи;
а якщо приємна зустріч може бути бажаною,
то хай господь нас від неї милує!..
Ходімо, сусідо.
Прощайте! Завтра вранці вас ждемо.
Ми неодмінно прийдемо.
Ведіть їх!
Прошу тебе, люба синьйоро Маргарито, стань мені в пригоді:
допоможи мені поговорити з Беатріче.
А ви напишете мені за це сонет на честь моєї краси?
Таким пишним, високим стилем, Маргарито, що жоден смертний не піднісся вище;
бо ти й справді цього варта.
Щоб жоден смертний не піднісся вище?
То що ж мені довіку сидіти під сходами?
У тебе розум такий бистрий, як у хорта паща:
так і хапає.
А у вас такий тупий, як у фехтувальника рапіра:
штрикає, але не ранить.
Та, бач, це розум справді чоловічий, Маргарито; він не хоче ранити жінку.
То прошу ж тебе, Маргарито, виклич мені Беатріче.
Я складаю зброю й віддаю тобі щити.
О божеє око, Ти бачиш звисока!
Ти ж знаєш, ти ж знаєш,
Що я так страждаю.
Нещасливий я в співах!
Що ж до кохання... То ні Леандр, славнозвісний плавець,
ні Троїл, що перший удався до звідників,
— ніхто з них не поринув так глибоко в муки
кохання, як моє бідне я.
Шкода, що я не вмію виявити цього в римах; я вже брався і так, і сяк,— не виходить!
Ніяк не підберу жодної рими до «дама», крім «мама»,
— та це вже надто невинна рима; до «ніжки» — «ріжки»,
— надто небезпечна рима; до «школа» — «гола»,—
надто безглузда рима. Все якісь підозрілі закінчення!
Ні, не народився я під поетичною планетою
і не вмію солодко стелитись перед дамою серця та виголошувати пишні слова.
Люба Беатріче, невже ти й справді прийшла тому, що я тебе кликав?
Так, синьйоре, і піду звідси, коли ви мені накажете.
О, залишайся доти...
«Доти» — ви вже сказали. Отже, прощавайте...
А проте, перше ніж я звідси піду,
дозвольте мені піти з тим, по що я прийшла;
я хочу спочатку довідатися, що сталось між вами і Клавдіо.
Нічого, крім гидких слів; а через те я тебе поцілую.
Гидкі слова — тільки гидкий вітер, а гидкий вітер — тільки гидкий подих,
а гидкий подих — шкідливий; а через те я й піду собі без вашого поцілунку.
Ти сполохнула слово з його прямого значення і змісту:
такий уже в тебе завзятий розум.
Ну, то я скажу тобі просто: Клавдіо прийняв мій виклик
і має незабаром зустрітися зі мною,
а ні — то я назву його привселюдно боягузом.
А тепер скажи мені, прошу тебе,
за яку саме з моїх вад
почала ти кохати мене?
За всі разом.
Бо вони з такою тонкою політикою охороняють у вас панування зла,
що не дають доступу жодній чесноті.
Ну, а за яку ж саме з моїх чеснот почали ви страждати коханням до мене?
«Страждати коханням»... Чудовий вираз!
Я й справді страждаю коханням,
бо люблю тебе проти власної волі.
Отже, наперекір вашому серцю, звичайно.
О бідне серце! Ну, якщо ви так кривдите його заради
мене, то я теж буду кривдити його заради вас.
Я ніколи не покохаю того, кого мій друг ненавидить.
Ми з тобою надто розумні, щоб залицятися мирно.
А тепер скажіть мені, як почуває себе ваша кузина?
Дуже погано.
А ви?
Теж дуже погано.
Моліться богові, кохайте мене і виправляйте ваші хиби.
Синьйорино, вам треба мерщій іти до вашого дядька.
Виявилося, що синьйорину Геро фальшиво обвинувачено,
що принца й Клавдіо жорстоко обдурено
і що дон Хуан, який усе це накоїв, утік і десь зник.
Ви йдете?
Чи хочете, синьйоре, піти зі мною, щоб послухати, які там новини?
Я хочу жити в твоєму серці,
вмерти на твоєму лоні і після смерті спочивати в твоїх очах;
а крім того, я хочу піти з тобою до твого дядька.
Чи ж не сказав я, що вона невинна?
Так само, як і Клавдіо, і принц,
Які її винили помилково.
А Маргарита тут доклала рук, Хоча і проти волі, як це видно
Тепер, коли ми справу розібрали.
Добре.
Радію я, що вийшло все на добре.
Я мушу, отче, вас про щось просити...
Про що, синьйоре?
Зв’язать мене чи, може, розв’язати...
Синьйоре Леонато мій, нарешті
Небога ваша глянула на мене Прихильними очима.
Так, то правда. І цих очей позичила їй Геро.
А я відплачую моїй коханій Любовними очима.
Я гадаю, Ці очі ви одержали від мене,
Від Клавдіо й від принца.
То чого ж Бажаєте ви зараз?
Ваша мова Для мене загадкова, мій синьйоре.
Що ж до мого бажання,— я бажав би, Щоб у бажаннях з вами ми зійшлись,
Щоб ви і нас сьогодні одружили,—
У чому, отче мій, потрібна нам І ваша допомога.
Вітаю вас, шляхетне товариство!
Добридень, принце! Клавдіо, добридень!
Ми вас ждемо.
Ну як, чи згодні ви З небогою моєю одружитись?
Хоч би вона була і ефіопка, Я не зламаю слова.
Поклич її.
Вже панотець готовий.
Котру з цих дам призначено мені?
Оцю. Візьміть!
Вона віднині ваша.
Вона моя?..
О, покажіть обличчя...
Ні, ні! Аж доки ви не поклянетесь
Перед отцем святим звінчатись з нею.
То дайте ж руку.
Перед панотцем
Клянусь, що одружуся з вами я, Якщо ви згодні взять мене за мужа.
Я, за життя,— дружина ваша перша;
Покіль любили,— ви мій перший муж.
Це — друга Геро?!
Так, це друга Геро!
Одна з ганьбою вмерла; я — жива,
І правда, як живу,
що я — невинна.
Колишня Геро! Геро та, що вмерла!
Що мертвою була, мій ясний принце, Допоки наклеп жив.
Я поясню Усе, що так дивує вас, пізніше;
Коли ми скінчимо святий обряд,
Про смерть її я розповім докладно.
Тим часом хай вас чудо не дивує.
А зараз всі ходімо до каплиці.
Стривайте, отче!
Хто тут Беатріче?
Я відповім за неї.
Що вам треба?
Ви любите мене?
Як всіх,
не більше.
То дядько ваш, і Клавдіо, і принц Обдурені...
А як у тім клялись!..
Ви любите мене?
Як всіх, не більше.
То Геро, Маргарита і Урсула Обдурені...
А як у тім клялись!..
Вони клялись, що сохли ви за мною.
Вони клялись, що ви мрете за мною.
Брехня!
То ви не любите мене?
О ні!..
Хіба що з дружньої подяки...
Та годі вам, небого! Певен я, Що полюбили ви цього синьйора.
А я клянусь, що любить він її!
Ось доказ! Писаний його рукою
І ним звіршований сонет кульгавий
На честь принад синьйори Беатріче.
А ось і другий, вкрадений в кузини.
В нім власноручно виявля вона Палку свою любов до Бенедикта.
О чудеса!
Наші власні руки свідчать проти наших сердець!..
Я беру тебе;
але, присягаюсь денним світлом, беру тебе тільки з жалості.
Мені не хотілося б вам відмовляти;
але я згоджуюсь тільки тому, що друзі мої дуже мене просять;
а почасти ще й тому, щоб урятувати вам життя, бо, кажуть, ви заслабли на сухоти.
Годі! Я замкну вам уста!
Як поживає Бенедикт жонатий?
Знаєте, що я вам скажу, принце?
А те, що й ціла колегія дотепників не висміє мене з мого настрою!
Невже ви гадаєте, що якась сатира чи епіграма може мене злякати?
Коли вже я вирішив одружитися,
то й одружуся, що б там
цілий світ проти цього не говорив.
А через те не нагадуйте мені того,
що я казав колись проти шлюбу,
людина-бо — істота мінлива,
от і все!..
Мій принце!
Брат ваш, дон Хуан, втікач, Вже спійманий;
його ось-ось недавно Під вартою приведено в Мессіну!
Забудьмо про нього до завтра;
а я тим часом придумаю для нього добрячу кару.
А непогано було б потанцювати,
щоб дати полегкість нашим серцям і п’ятам наших наречених.
Ще натанцюєтесь після шлюбу!
Гей, починайте, флейти!
Принце, ви сумні.
Знайдіть собі дружину, знайдіть собі дружину.
субтитровано Орисею aka antusyrzhuk за перекладом Ірини Стешенко
Більше на http://cinemasterpiece.wordpress.com/